Aloitan oman ketjun, johon kirjoittelen omia juttujani. Jonkinlaista itsetutkiskeluakin ehkä… missä menen ongelmieni ja elämäni suhteen.
Raittius ei ole poistanut kaikkia ongelmia, ilman alkoholin tuomia lisäongelmia elämänlaatu on ollut kuitenkin parempi. Siinä mielessä pätevä sanonta tämä:
Asiat eivät koskaan ole niin huonosti, etteikö niitä juomalla saisi vielä huonomaksi.
En tiedä, mitä tapahtui kun raitistuin. Viimeisin juomakerta oli kamala, sekoilin ostoskeskuksessa ja makasin ulisten keskellä käytävää, hukkaisin avaimeni, puhelimeni, rahapussini ja heräsin putkasta omalla oksennuksellani kuorrutettuna. Sen jälkeen join puoli tölkkiä kaljaa, mutta oudolla tavalla juomahimo katosi. Se tuntuu kummalliselta, kun se saattoi aiemmin “heittää” minut yht´äkkiä kadulta kauppaan ja kaljahyllyn kautta invavessan tai nusrkaan taakse nyhtämään tölkin kitaani… ja koko hommaan meni ehkä minuutti.
Viimeisen juomavuoden aikana jokainen retkahdus päättyi katastrofiin ja pelkäsin itseäni. Tunsin pakonomaista tarvetta hypätä ohi ajavien autojen eteen alle ja juominen ja käytös juopuneena oli varsin itsetuhoista.
Näiden raittiiden vuosien aikana olen ajoittain (lähinnä vihaisena) miettinyt hetkittäin kossupullon hankkimista ajatuksella että vedän sen ja surmaan itseni. Kun asiaa mietin, usein tilanteet ovat liittyneet äitiini. Hän on huutanut tai haukkunut minua tai muutoin onnistunut tökkäämään johonkin kipeään kohtaan. Siksi välttelenkin häntä nykyisin. Ajatteln, että minulla on oikeus suojella itseäni.
Hassulla tavalla otin annettuna totuutena kaiken syyllistämisen ja haukkumisen; ok, olen kaikin tavoin huono, olen vielä viisikymppisenä syyllinen, ettei äiti voinut lähteä (erota isästä ja muuttaa muualle ja saada mukavampaa elämää). Joitakin vuosia sitten heräsin asiaan kesken haukkumissession; hetkinen, mutsin viimeinen pentu on ollut yli 20 vuotta täysi-ikäinen, hänen aviomiehensä eli isäni maannut laitoshoidossa jo vuosia, että ei tämä voi enää näin jatkua.
Isä kuoli muistisairauteen pari vuotta sitten. Olen itse seuraavana rivissä kun luoja viikatettaan heilauttaa. Lapsia ei ole ja olen eronnut alkoholisoituneesta puolisostani. En ole työelämässä, vaan jopa jollaiin tapaa syrjäytynytkin. Eppujen biisi “Lajinsa viimeinen” kuvaa elämääni hyvin “olen jäänyt tänne yksin iltaani odottelemaan”.
Hidas ja hiljainen elämä sopii mulle hyvin… hoidan lemmikkejä, teen kotityöt, luen, kuuntelen yle ykkösen ohjelmia, haahuilen luonnossa. Nyt kesällä perustin ja hoidin pari oravien ja lintujen juottopistettä ja keräsin asuinalueelta roskia. Näennäisen pienet asiat ovat oikeastaa suuria ja merkityksellisiä…
Mutta onko elämäni jo liian hidasta ja hiljaista? Vetäydynkö liikaa ja luovun monits asioista, jopa luovutan?
Raittiina ihmisiin tutustuminen on vaikeaa. Ehkä pelkään ongelmia. Tapailin hetken kahta miestä eri aikaan toki, mutta ahdistuin. Toisen kohdalla avautuessaan pakko-oireistaan ja pornoriippuvuudesta ja toisen kohdalla takertuvuudesta. Pelkään toisten ongelmien valuvan liikaa omaan elämääni… kun kumminkin isän hoitamaton bipolaarinen mielialahäiriö oli lapsena raskas taakka, varsinkin maaniset vaiheet, sitten oma juominen ja ex-puolison alkoholismi.
Viime aikoina on ollut jonkin verran kuormittavia tekijöitä elämässäni ja olen ehkä liiaksi vatvonut menneitä ja ajautunut hetkittäin ikävään katkeraan mielentilaan. Se ei ole hyvä se. Vaikkei nyt tee mieli juoda, riski retkahtaa suurenee, kun kuorma kasvaa.
Raittiina kuitenkin mennään ja se on ykköstavoite.